I TIDIGARE AVSNITT
–Stift till benen. –Det finns inget att tro.
–Tråd till musklerna. –När man dör, ruttnar man.
Färg till huden.
Det är bara historier, ormolja. Men värre, för ormarna är verkliga.
Ge mig mitt mynt, döda frugan.
–Var det kärlek? –Det är väl det nu.
Jag ska sträcka mig upp under revbenen–
–och plocka ut myntet ur dig som ett bär.
Kör oss till Kentucky så får du din djinn.
Jag ska berätta var en hel flock gudar finns. Varenda jävla en.
Irländsk Red Ale.
Bryggd som franciskanermunkarna gjorde i Kilkenny 1231.
Brunnsvattnet var förgiftat. Ölen räddade liv.
–Klockan är över sex. –Jag har kinden och läpparna kvar.
–Det syns inte än. –Vi behöver bordet.
Det kommer två till i morgon. En kvinna och en mycket yngre kvinna.
–Inget samtal än. –De går bort inom en timme.
–Kärleksgnabb? –Överdos.
Vi får så få kärleksgnabb nu för tiden.
–Vill du ha hjälp? –Nej.
–Du har en historia att berätta. –Har jag?
Jag ser det på dina fingrar.
ANKOMSTEN TILL AMERIKA 1721
Det är ett härligt påhitt att Amerika grundades av pilgrimer–
–som ville ha frihet att följa sin tro–
–och kom till Amerika, spred ut sig och fyllde det tomma landet.
Egentligen var de amerikanska kolonierna lika mycket en dumpningsplats–
–som en tillflykt, en glömskans plats.
Kärleksgnabbet. Ska jag svara?
Jag tar det. Fortsätt.
Ibis och Jacquel. Ja. Två kvinnor?
På den tiden då man kunde bli hängd i London för stöld av 12 penny–
–blev Amerika en symbol för nåden.
"Förvisning" kallades det.
Mot fem år, tio år eller hela livet–
–såldes man till kaptenen och fick åka med fartyget som var trångt som ett slavskepp.
Efter färden såldes man som tjänare–
–till den som kunde låta en betala av skulden med arbete.
Men man väntade åtminstone inte på att bli hängd i England.
När skulden var avbetalad var man fri–
–att göra det bästa av sin nya värld. Den nya världen.
Essie MacGowan?
Det påminner mig om Essie MacGowans liv.
Som ung flicka jobbade hon inte särskilt hårt.
Hon smet ofta iväg för att lyssna på historier och berättelser.
Berättelser om älvor och hamnskiftande púcas.
Om bansheen som jämrar sig på natten med förebud om död–
–och framför allt berättelser om pysslingar.
Du väntar väl på pappas fartyg?
Han kommer snart hem.
Kanske har en sjöjungfru fastnat i hans nät–
–och han har fått henne att ge honom sin skatt från vraken.
Det finns gott om dolda skatter ovanför ytan.
Ser du kullen där?
Ett älvröse. En dörr till Aos Sís värld.
Om du har tur kan du få se en glimt av småfolket–
–när de går igenom i skymningen.
Det är muntert folk, fullt av musik.
Förutom pysslingarna, då. Pysslingarna...
De har så fullt upp med att vakta sitt guld–
–att de inte har tid för något annat.
Varför lämnar vi en gåva åt dem?
För att vi vill ha deras välsignelse, så det är säkrast.
Och när hon inte längre var en liten flicka–
–kurvig och svallande som det gröna havets vågor–
–var det hon som höll sederna vid liv och berättade historierna.
Vi lämnar mat till älvorna för att bli välsignade. Och snålar inte.
Grädden från mjölken, den mjukaste smula som finns.
För antingen hjälper de oss eller så blir de vreda.
Ballybogs går att resonera med.
Men med pysslingar är det annorlunda.
Ena dagen hjälper de en, men nästa biter de ut ögonen på en.
Det är sant. En natt...
En iskall natt–
–gick jag till fyren för att ge far lite duvgryta och bröd.
Då hörde jag det.
Det lät som en hammare.
"Vem där?" frågade jag. Inget svar.
Jag funderade på att vända–
–men så blev jag nyfiken och närmade mig det.
Men ju närmare jag kom, desto längre bort försvann det.
Till slut vände jag om och vandrade så långt ut på heden–
–att jag inte kunde hitta tillbaka.
I tre timmar vandrade jag i mörkret utan att känna igen mig.
Men så kom jag ihåg vad farmor hade sagt om pysslingen.
Så jag svalde hungern och tog brödet–
–och la det på en mossig sten och la mig att sova intill den.
Och det var otroligt. När jag vaknade var brödet borta.
Och där var fyren som jag hade letat efter.
Bara ett stenkast bort.
Älvorna må vara små, men låt inte det lura er.
De kan ställa till det ordentligt.
Intelligens har aldrig varit ovanligt bland kvinnor.
Och sköna är alla vid 17 års ålder.
Men Essie besatt en sällsynt framåtanda.
Hon hade lyssnat noga på berättelserna.
Hon förstod vad stunden krävde.
Det var alla pengar hon ägde.
Hon hade velat ha silke och spets–
–och hon hade aldrig ätit sig mätt på vitt bröd eller efterrätt.
Men hon visste att man inte ber en pyssling om hjälp–
–utan att tacka med guld.
Det var inte första gången för någon av dem. Men det nämnde de inte–
–för denna känsla var ny för dem båda.
Du kommer väl att glömma mig?
Du kommer att åka till Oxford och träffa en societetsdam.
Och glömma bort mig.
Det var en gåva från hans farfar till hans farmor...
...och Bartholomew gav henne det–
–och lovade att äkta henne när han återvände till julen.
Men som Essie hade sagt är älvorna nyckfulla.
Pappa sa till sjöjungfrun att hon inte fick sälhudarna åter–
–förrän hon visade honom landet under vågorna...
Det var lättare för frun i huset att tro att Essie var en tjuv...
...snarare än att hon hade förfört hennes son.
"Gav du henne den här frivilligt?" frågade hans mor.
Svaret som krävdes var underförstått.
"Det här måste du hängas för, tös", sa domaren.
Men kanske la han märke till hennes ålder eller blick och stannade upp.
"Men för att visa barmhärtighet erbjuder jag dig ett alternativ."
Essie dömdes till sju års förvisning.
Hon transporterades på fartyget Neptune–
–under kapten Clarks befäl.
Hon for mot Carolina där hon skulle avtjäna sitt straff.
Trots att hungern grep hennes inre med båda händerna–
–glömde hon aldrig att lämna en liten smula åt pysslingarna.
Och som tur var–
–slöt Essie förbund med kaptenen och övertalade honom om–
–att låta henne följa med till London där ingen kände henne.
Resan tillbaka, när människorna i lasten hade bytts ut mot tobak–
–var en lycklig tid för de älskande som var som fjärilar–
–i ständig tävlan om vem som kunde vara mest tacksam.
Båda insisterade på att den andre hade räddat deras liv.
Väl i London öppnade kaptenen sitt hem för sin nya brud.
Åtta veckor senare kunde Neptune–
–med ytterligare en last människor stå redo att hissa segel igen.
Kaptenen svor på att utnyttja vinden till fullo–
–och återvända till Essie snabbare än någon har korsat ett hav.
ÖVERLÅTELSE
Världen stämplade Essie MacGowan som tjuv.
Så hon blev en tjuv.
"Tatanka Ska", en vit buffel som lakotafolket betraktade som helig–
–föddes här på Derek Arnold juniors ranch den 10 juni 2008.
Tusentals vallfärdade hit.
"Både Derek och kalven dog i ett blixtnedslag"–
– "ett år efter att den föddes."
Han stängde in en gud på ett smådjurszoo. Varför stannade vi?
–Jag måste be. –Du har ju just bett!
Hur många gånger om dagen gör du det? Du gör det väl inte fullt ut?
Jo. Jag ber fem gånger om dagen.
Gud är stor... Jag ska pissa.
Var gärna med. Jag kan visa dig.
Jag tittar bara på.
Älskar du Gud? Eller är du förälskad i Gud?
Jag har inte sett det så. Ja, det är nog så. Jag älskar min gud.
Dra åt helvete.
Jag äter upp dig.
Jag är på väg till Wisconsin som vi kom överens om.
Tycker han inte om det? Hälsa den där enögde...
Hälsa...
Dra åt helvete. Det kan du hälsa.
Pratar du med fåglarna?
Herregud... Kan man inte få vara i fred med snoppen?
–Vi borde låta Salim åka. –Nej, för fan.
–Vi kan åka härifrån själva. –Vi är ingenstans.
Packa ihop mattan! Vi måste åka.
–Vi behöver honom inte. –Jag gör det här för dig.
Du och myntet är enda anledningen till att jag inte kör till House On The Rock.
Jösses... En flicka som ska återuppväckas borde vilja komma fram snabbt.
Nej, nej!
House On The Rock, Wisconsin. Dit ska de. Där är allihop.
–Varför gör du så? –Jag befriar honom. – Du är fri.
Stick. Leta upp din man. Din gud. Din djinn.
Du är en otrevlig varelse.
Hallå? Kan jag hjälpa er med något?
Ja. Jag har alltid velat stjäla en bil. Jag tänker ta er.
Den är chefens.
Då stjäl jag hans. Jag vet inte hur mycket det här är–
–men ta det här och hälsa chefen att du blev rånad.
Chefen tror mig aldrig om jag ser ut så här.
–Du ser bra ut. Toppen. –Han menar utan tecken på bråk.
–Han vill att jag ska slå honom. –Då dör jag. Kan hon göra det?
Tro mig, det vill du inte.
Illvilja klädd i skönhet kan komma undan med mord.
Essie MacGowan var inte benägen att mörda–
–men hon hade för längesedan slutat betrakta stöld som en synd.
Med tiden blev Essie en skicklig snattare–
–och hennes vida kjolar kunde dölja flertalet synder.
Trots att arbetet var oärligt levde hon av sitt eget knog och inte tack vare en man.
Hon sparade sitt tack till varelserna som hon hade hört om som barn–
–vars inflytande hon var säker på sträckte sig ända till London.
Men när välsignelserna blir rikliga glömmer vi tyvärr att be.
"Du åtalas för att ha återvänt från förvisningen, och för stöld."
Essie fördes till Newgate Prison–
–där det bara var en tidsfråga innan hon skulle upp i galgen.
Ät inte från skålen.
Om ni inte vill skita er torr. Håll er till brödet.
–En så vacker flicka ska inte vara här. –Hur vet ni hur jag ser ut?
Jag hör en röst som inte har skrikit sig hes.
Jag hör definitivt inte hemma här.
Jag vara bara på puben och tog en öl. Jag tänkte till och med betala för den.
När någon jävla idiot trängde sig före som om han var kung Georg.
Jag slog till honom ordentligt.
Han föll huvudstupa på en trasig flaska.
De säger att han förlorade ett öga. Många idioter klarar sig med ett.
–Har ni tagit ett öga, fröken? –Spets.
Det är inte så farligt. Då kan ni hoppas på förvisning.
Det hoppet är förbi. Jag har haft min chans.
Det verkar inte rätt att bara ge er en.
–Världen styrs inte efter vad som är rätt. –Det stämmer.
Deras galge kan dra åt helvete. Pissa ordentligt medan ni dinglar.
Se till att de får torka upp ordentligt. Bara ni inte ger upp lätt.
Så ni har seglat på båten tidigare?
–Jag kom ända till Carolina. –Musha! Amerika!
–Hur var det? –Jag vet inte.
Jag stannade inte länge innan jag åkte till London.
–Jag fick ingen möjlighet. –Synd. Det finns visst möjligheter där.
Försök med en muta. Direktören skulle skänka sitt hjärta för lite guld.
–Det tog just slut. –Ni kunde ha fått lite av mitt.
–Har ni guld? –Hade. Ganska mycket.
Jag hade det i förvar.
Jag drack en del, men betalade i tid när det var tänkt.
–Till vem? –Kungen.
Vi sitter i fängelse. Här kan vi bara berätta historier.
Ni har säkert övat på det.
Jag träffade en indiankvinna där. I Amerika.
Hon hade en äppelkärra. Sålde fruktkakor på morgonen.
Läderhud. Jag frågade vad hon hette: "Susan".
Hur kan hon heta Susan? Jag frågade: "Vad hette du vid födseln?"
Hon sa bara: "Jag heter Susan nu."
I Amerika kan vem som helst bli vad de vill.
Ett nytt namn, ett nytt liv. Där kan en kropp bli lycklig.
–Vad fan är lycka? –Inte fan vet jag.
Jag trodde att jag visste som liten.
Jag satt och väntade på att min fars båt skulle återvända.
Nu skulle det räcka att vara nöjd.
Ett hem, ett träd.
Någon vänlig nog att stanna hos mig. Inte för vänlig.
Jag har levt på resande fot så länge jag kan minnas.
Ni kanske har tur och klarar er där.
–Vad fan skulle jag göra i Amerika? –Ge deras kung guld.
–De har ingen kung. –Inte än.
Alla behöver en kung.
Är det lika kallt varje natt?
De dödsdömda vet aldrig när bödeln har format snaran.
Jag...
Jag hämtade maten själv från köket.
Färskt bröd och färsk frukt. Köttfärspaj.
Det vore synd om ert liv gick till spillo i galgen.
Sedan kom fängelsedirektören i Newgate med tre påståenden:
Att det skulle dröja 12 veckor till rättegången–
–att han betraktade henne som mycket vacker–
–och att det fanns ett sätt för henne att undkomma galgen med lite tur.
Senare blev ingen chockad när Essie hänvisade till sin mage.
Husmödrarna som bedömde påståendena som vanligtvis var falska–
–blev förvånade när de tvingades medge att Essie var med barn.
Återigen omvandlades dödsdomen till förvisning.
Den här gången på livstid.
Efteråt drömde hon mardrömmar om tiden i lastutrymmet.
The Sea-Maiden gick i land i Norfolk i Virginia–
–och Essies skuld köptes av tobaksodlaren John Richardson.
Hans hustru hade dött i feber en vecka efter dotterns födelse.
Han behövde en amma och en piga som kunde arbeta på hans arrendegård.
Och förutom mjölken–
–fick barnen sig Essies berättelser till livs.
Men pilgubben
följer efter dig
Om du är ute...
–Sluta, din jävla mes. –Vi är inte alla köttbitar.
Varsågod.
Magsäcken är igensydd och inte fäst vid matsmältningssystemet.
–Snart får du äta igen. –Om din kille klarar det.
Det gör han mot en gentjänst. Inte mot guld.
–Hur mycket guld har du? –Hur mycket är ett förråd?
Vad fan är ett förråd? Varför har du det?
–Jag var kung en gång. –Jaha.
Det var jag. Sen gjorde de mig till en fågel.
Sen kom kyrkan och förvandlade oss alla till helgon, troll och älvor.
–General Mills skötte resten. –Vad är det som lockar?
Vad säljer Wednesday som gör att man måste vara med på festen?
Krig.
Jag har krigat en gång.
Eller skulle ha gjort.
För längesen.
Kvällen då striden skulle hållas tittade jag in i elden...
...och såg min egen död säkert om amen i kyrkan.
Jag såg.
Jag visste att jag skulle dö om jag stannade.
Jag satte på mig kängorna...
...och la ner svärdet. Och flydde.
Jag är skyldig en strid.
Följer du Wednesday för att delta i hans krig och dö?
Och springer ärenden åt honom?
Jag har gjort värre än så.
Döden funkade för mig. Alla borde prova det en gång.
Du verkar ha gått i de där kängorna ett par hundra år. Det är dags.
Under Samhain kan andarna sprida ut sig fritt i vår värld–
–men om man har en förklädnad, så där–
–tror de att man är en av dem.
–Hästar kommer! –Ja, pappa är hemma.
Men vem ska vi tänka på?
–Pyss... –...lingen.
Just det, pysslingen.
Så vi lämnar bara en liten del av vår skörd.
Om de vill kan de leda bort en från vägen som är så välbekant.
Hon berättade allt, och de trodde på det för att hon trodde på det.
Ursäkta. Jag blev precis klar, sir.
God natt, herr Richardson.
Vänta.
Herr Richardson.
Jag insåg aldrig att ni uppfattade mig...
Essie berättade hur chockad och sårad hon var.
En fattig änka som ombeds prostituera sig–
–för en man som hon respekterade så.
En skuldsatt tjänare fick inte gifta sig–
–så hur vågade han plåga en olycksalig förvisad flicka?
En stackars förvisad flicka som har känslor för er.
Känslor som ni inte kan återgälda.
John Richardson gick plötsligt ned på ett knä–
–och erbjöd att avsluta hennes skuldarbete.
Innan han hade äktat henne–
–kysste inte ens Essie herr Richardson.
Men när han gjorde det så gjorde hon det.
Och från och med den dagen kallade hon honom John.
De kallade sin son samma sak.
När barnen började skolan för att lära sig läsa–
–såg Essie till att de alla bar lite salt i ena fickan–
–och lite bröd i den andra för att se till att de kom hem tryggt.
Det gjorde de alltid.
John Richardson älskade henne godhjärtat.
De hade varit gifta i ett decennium när Essie hörde en banshees–
–klagosång i natten.
En vecka senare tog febern honom.
Det fanns bra och dåliga dagar i den vanliga blandningen–
–men många blev de.
Gården blomstrade under överinseende av änkan Richardson–
–som hon sedan kallades.
När man inte sa "mamma" eller "mormor".
Tack, raring.
Ni får aldrig somna vid en bäck.
Nej, för alp-luachra –
–kan krypa in i er mun och bosätta sig i er mage.
Matvraket kommer att ta allt det goda ur er mat–
–så hur mycket ni än äter efteråt blir ni aldrig mätta.
Aldrig någonsin.
Det räcker, mamma.
Det fanns inte plats för de gamla andarna i Virginia...
...så Essie berättade inga fler historier.
Hon bevarade dem i hjärtat där de värmde henne–
–som hennes fars stuvning en kulen kväll i Bantry Bay för en livstid sedan.
Essie MacGowan?
Säg det till honom. Säg att det är klart.
Créd as co tarlaid an cac-sa dam?
Nach lór rofhulangas?
Is lór chena!
Ní am olc!
Ní am!
Fan!
Fan.
Titta inte.
Kom igen.
Sätt fart!
–Essie MacGowan? –Känner jag er?
–Det kan man säga. –En irländare!
Det stämmer. En rösenas man.
Eller, jag var det.
Men nu är jag här, i den nya världen...
...där ingen ställer fram öl eller mjölk till mig.
Eller en brödlimpa vid skörden.
Om ni är den jag tror...
...har jag inget otalt med er.
Detsamma här.
Men det var ni som förde mig hit. Ni och några andra som ni.
Till landet som inte har tid för magi eller plats för älvor och sånt folk.
Ni har gjort mig många fina tjänster.
Bra och dåliga.
Vi är som vinden. Vi blåser åt båda hållen.
Ja...
Kan ni ta min hand, Essie MacGowan?
Hon var fortfarande varm när de hittade henne–
–men livet hade lämnat hennes kropp och bara hälften av äpplena var skalade.